Jaakko Salonen
H-VENEEN ALKUASKELEITA

MUOVI PUUVENEIDEN VALTAKUNTAAN

1960-luvulla purjevenekanta Suomessa oli puurakenteista. 
Kuutoset, louhet, hait, kansanveneet, viklat, optimistit, kaikki puusta. 

HSS :n purjehtijoiden piirissä ruvettiin kaavailemaan uutta, modernimpaa venetyyppiä, joka korvaisi kansanveneet ja hait. 
 
Nyt oli aika tehdä uusi venetyyppi  lasikuituvahvistesesta muovista.
Muovirunkoinen vene olisi helppohoitoisempi ja sen saisi aikaisemmin veteen kuin puuveneen. Aika oli kypsä uudelle muoviselle « super-haiveneelle ».

Moottorivenepuolella oli jo lasikuiturakenteisten veneiden valmistusta ja purjelentokoneita rakennettiin kehittyneellä lasikuituvahvisteisen muovin valmistustekniikalla. 
Pietarsaaressa Nautor Pekka Koskenkylän ideoimana alkoi rakentaa vuonna 1966 lasikuituvahvistetusta muovista Swanejaan. 
Uusi Soling saapui maahamme muoviveneenä.

Hans Groop teki omaan lukuunsa H-veneen piirustukset. Siviilityönään hän oli silloin omien sanojensa mukaan « Wärtsilän johtokunnan juoksupoika ».
 
Groop oli kaunis, sopusuhtainen herrasmies.
Hänellä oli kaunis vapaan käden viiva. 
Mielestäni hän oli enemmänkin taiteilija kuin insinööri, vaikka olikin insinööri koulutukseltaan. 

H-veneen hän piirsi, kuinka ollakaan, kauniiksi ja sopusuhtaiseksi.
Rungon linjat hän muunsi ja suurensi Solingista, sisustuksen ja kansirakenteet hän suunnitteli oman ja toveripiirinsä purjehduskokemuksen pohjalta. HSS :n toveripiiri oli tärkeä sosiaalinen kaikupohja.

PROTOTYYPPI

Piirustusten mukaan tehtiin rungon ja kannen muotit, ja ensimmäinen vene,  L1, valmistui vuonna 1968. 

HSS :n Veikko Enberg ja HTPS :n Veikko Heinonen osallistuivat veneellä 1968 Emsalön ympäripurjehdukseen, spinnugastina oli ymmärtääkseni HSS :n Rolf Kokkola.  
Vene voitti ylivoimaisesti heikkotuulisen kilpailun.  

Veneen teollinen valmistus uskallettiin aloittaa. 

Prototyypistä paljastui, että alkuperäinen köli ei ollut tarpeeksi painava. Kun vähän enemmän tuuli, vene meni lintalleen. 
Köli päätettiin suurentaa nykyiseen painoonsa. 

L1 :stä ei tullut luokkavenettä, se myytiin retkiveneeksi Ruotsiin. 

VALMISTUS ALKAA

Ensimmäisten runkojen valmistus aloitettiin diplomi-insinööri Mauri Kolhon omistaman Metaxo Oy :n tehdashallissa Helsingin Herttoniemessä ja niiden viimeistely suoritettiin Lindströmin veljesten varvilla Porvoon Krâkössä. He olivat rakentaneet taidolla muunmuassa louhiveneitä.

Minulla itselläni ei ollut lainkaan kilpailukokemusta, mutta kun näin valmisteilla olevan rungon Herttoniemessä, se oli linjoiltaan mielestäni niin kaunis, että tein heti ostopäätöksen.
Sain veneeni « Ankanpojan » L2 heinäkuussa 1968. (maailman ensimmäinen H-vene)

Alkusarjan veneet, noin 20 kappaletta,  myytiin asiakkaille halpaan hintaan, mutta ne eivät todellakaan olleet valmiita. 
Me ensimmäiset asiakkaat saimme käytännössä toimia koekaniineina. 

RUNKO

Ensimmäinen yllätys muodostui perämoottorikaivosta. Groop oli piirtänyt veneen takavaraston sisään kaivon perämoottorille . Suuren etsinnän jälkeen löysin moottorimallin, joka mahtui peräosan sisään. 
Kaikki hyvin, kunnes jouduin kovempaan aallokkoon, jolloin peräosa alkoi nopeasti täyttyä vedellä ja tuli kiire rantaan.
Moottorikaivo piti laminoida umpeen, muutettiin tyyppipiirustuksissa vaihtoehtoiseksi ja poistui vähitellen piirustuksista ja tuotannosta. 
Valmistaja hoiti  veneeni osalta kaivon pohjan umpeenlaminoinnin, mutta sain itse hankalassa työasennossa sahailla kaivon kantteja matalammiksi.  

Runkojen muovityö oli alussa epätasaista. 
Minulla keulakansi notkui, kun sillä käveli, mutta peräosaan oli vastaavasti valunut paljon hartsia. Enbergin runko taas paljastui myöhemmin alipainoiseksi.  
Keulan sivut olivat liian heikot ja posket lommahtivat aallokossa helposti sisään. Tämä korjautui pääosin kun keulapunkka sitten laminoitiin paremmin kiinni runkoon. 

MASTON TUENTA

Mastonjalan tukikaaari oli Krâkössä tehty liimatusta puusta huolitellun kauniiksi, mutta niin hennoksi, että ensimmäisenä kesänä se alkoi murtua, ja sesongin lopun purjehdin mastonalus tuettuna kolmijalalla, jonka muodostivat kaksi 2x4 tuuman lankkua ja yksi 2x6 tuuman lankku. Purjehtimaan pystyi, mutta keulatilan käyttö oli hankalaa.
Gastini Olli Hänninen rakensi maston tukikaaren eteen taidokkaasti uuden yhdeksän sentin paksun tukikaaren ja pulttasi ja laminoi sen paikalleen.

KÖLI 

Hasse Groop oli myynyt veneensä L8 :n Paul Elvströmille muotin tekoa varten Tanskaan. Siellä oli tarkoitus myös aloittaa H-veneiden tuotanto ja alkoikin. 

Elvström teki ensin veneellä koepurjehduksia, ja päätti siirtää köliä ja mastonjalkaa kymmenkunta senttiä eteenpäin. 

Suomessa päätetiin maestron kokemusten persteella tehdä samoin .

Vuoden 1999 keväällä sitten Enberg, Heinonen ja minä, me kolme, porasimme Krâkössä omin käsin veneisiimme uudet pultinreiät ja niihin kierteet ja kölit siirtyivät eteenpäin ja kulmat pyöristettiin paklaamalla. 
Varvin kapasiteetti ei millään riittänyt tuotannon ohella korjauksiin ja jouduimme usean viikonlopun ajan tekemään siellä töitä päästäksemme laskemaan veneet veteen ennen kesän loppumista. 
Meitä seuraavissa veneissä köli oli jo uudella paikallaan.

TAKILA 

Groop oli piirtänyt takilan mahdollisemman yksinkertaiseksi, vantit olivat vain edessä ja sivuilla, takastaakia ei ollut. 
Kokeneemmat « koepurjehtijat » lisäsivät kuitenkin heti takastaakin veneisiinsä. Niin se tulikin  luokkaan ja hyvä niin.

Elvström kokeili veneessä myös alakaijan korvaamista kumilangalla, mutta se ei tullut ratkaisuksi. 

Etupurjeen strekkausmekanismia ei ensimmäisissä veneissä vielä ollut. Sen jälkeen alettiin fokan jännitystä kiristää cunninghamin tapaan vetämällä erillisellä säätököydellä alaspäin kunnes siirryttiin nykyiseen tapaan kiristämällä fallia yläkautta erityisellä « mustalla laatikolla ».

Vantit oli Porvoossa tuettu aluksi vain kanteen. Puurakentajilla oli ilmeisesti luja usko muovin lujuuteen, uskokaa tai älkää, vain pieni prikka kannen alla ja mutteri päässä, siinä kaikki !
Seuraavana keväänä ilmestyivät sitten kyllä rustiraudat laitoihin laminoituina.

MASTO

Ensimmäiset mastot olivat liian hentoja. Kaikilta muilta alkusarjan purjehtijoilta paitsi Enbergiltä ne taipuivat ja taittuivat, niin minultakin 

Seuraavat profiilit taas olivat liian jäykkiä, « kuin puhelintolppia ».

Vasta kolmannella yrittämällä, kun HSS :n Anders Palmgren oli piirtänyt H:ta varten oman profiilin, löytyi jäykkyydeltään oikeankokoinen masto. 

Myöhemminkin oli kaupan mastoja, jossa yläkaijalle oli tehty ulostuloaukko maston suurimman taivutuksen kohdalle, mistä masto murtui. Ikävä kyllä minun kohdalleni  Ankanpoika 2 :n kohdalle näitä osui kaksi kappaletta. 

PERÄSIN 

Ensimmäiset peräsimet järjestään hajosivat. 
Yhteenliitetyt peräsinlavan puoliskot irtaantuivat helposti toisistaan ja mereltä joutui useammankin kerran tulemaan satamaan purjeilla ja airolla ohjailemalla. Onneksi se H-veneellä onnistuu.  
Peräsinakseliin hitsatut peräsinlapaan menevät lattateräkset olivat liian lyhyet ja väänsivät lavan puoliskot irralleen. 
Vähitellen opittiin lattateräkset tekemään pitemmiksi ja peräsimet rupesivat kestämään. 

Elvström oli tuotannossaan  päätynyt heti syvempään peräsimeen veneen brouchausherkkyyden vähentämiseksi. 
Suomessakin päätettiin hieman myöhemmin seurata esimerkkiä ja peräsintä pidennettiin. 
Ja taas oli ostettava uusi peräsin.

PIONEERIT 

Veikko Enberg, L10, Veikko Heinonen, L4 je minä , L2, jouduimme eniten kärsimään veneen lastentaudeista. Enbergin Topcatin numero olisi oikeastaan pitänyt olla L3, mutta hän halusi jälleenmyyntiarvon takia suuremman numeron ja L3 jäi Leeven veljeksille. 
L5 ja L7 menivät Heinosen Veikon vanvedessä myös HTPS :aan, joka oli alkuaikoina merkittävä H-veneseura. Silloin seurassa oli vielä oikeita duunareita, jotka osasivat rakentaa puolitekoiset veneensä valmiiksi. 

Alkusarjassa Kolhon toimesta ehti valmistua noin 20 H-venettä.  Ilman Maurin optimismia ja innostusta ei valmistusta olisi kyllä silloin saatu alkuun. 
Metaxo joutui sitten konkurssiin. Alkusarjan veneiden rungot tulivat kalliimmiksi kuin mitä oli ajateltu
Vastoinkäymisten masentamana Mauri Kolho teki itsemurhan.

H-veneiden valmistus siirtyi Arteknolle. 

Veikko Enberg oli yksityishenkilöistä se, joka eniten edisti uuden « guttaperkkaveneen » leviämistä. 
Hän perusti myös Hasse Groopin kanssa H-veneliiton ja laati veneen luokkasäännöt. 
Ensimmäiset liiton kokoukset pidettiin Groopin kotona Munkkiniemessä, missä sihteerinä kirjasin asiantuntevien herrojen valmistelemat päätökset. 
Sittemmin pitkään sihteerinä toimi seuratoverini SPS:stä, Ilkka Nukari, L6,  

Enberg oli liiton ensimmäinen puheenjohtaja ja voitti myös alussa kaikki kilpailut.  Koko sympaattinen perhe, Veikko, Maija ja Kale-poika, purjehti.

Veikko Enberg tiesi kokeneena purjehtijan ,mistä puhui, kun hän esitti iskulauseensa kansanvene- ja haipurjehtijoille : 
« Viekää pois lautatapulinne ja uppotukkinne ja siirtykää H-veneeseen.